TOLKINAS
SOMOS MŪŠIS, PRANCŪZIJA I PASAULINIS KARAS
Pone? Kur einate?
Fronto linijos link, ieškau draugo.
Jei negrįšiu, žinosite, kur siųsti mano daiktus.
Palaukite...
Pone, palaukite!
Pone Tolkinai!
Pone, nedarykite šito. Jums būtina pailsėti.
Ne, man viskas gerai.
Grįžkite į kareivines ir laukite manęs ten.
Pone, jums būtina prigulti.
Pasak daktaro, karštligė gali komplikuotis. Tikrai nereikia...
Hodžisai, lik čia. Tai įsakymas.
Užsidenkite veidą, pone! Žemyn!
Vanduo buvo šaltas.
Jums reikia sušilti, pone.
Iki fronto dar ilgas kelias.
Naktis nežada būti rami, pone.
ŠERHOULO MALŪNAS, ANGLIJA
- Kaukitės, vyrai! - Jų labai daug!
Mums reikalingas pastiprinimas!
Vėliavą!
Vėliava pas mane!
Laikyk juos! Jis bėga!
Kur Tolkinas?
- Kur jis? - Tolkinai!
Meldžiau stipraus mulo, kuris perneštų dėžes ir štai,
mano maldos buvo išklausytos.
Kur kraustomės?
Į Birmingemą. Eik į savo kambarį ir susidėk daiktus.
- Ką? Kodėl? - Nes aš taip pasakiau.
Nes tėvas Frensis rado ten mums kambarius.
Jis labai dosnus.
Susirask dėžę ir susidėk savo daiktus.
Aš nenoriu į Birmingemą.
Paklausykite jūs abu.
Mes...
Ateik čia, Hilari.
Berniukai, mūsų laukia sunkus metas,
ir mums labai pasisekė, jog turime bažnyčios paramą.
Mirus jūsų tėvui...
Ronaldai.
Ronaldai!
"Ubi bene ibi patria." Atsimeni, brangusis?
Jūsų namai ten, kur esate laimingi.
Mes surasime namus, sūneli, būtinai.
Įsidėkite visa tai į savo širdis.
Gerai užrakinkite, ir visa tai liks su jumis amžiams. Patikėkite.
Berniukai, paklausykite.
Ar žinote, ką reiškia bepinigė?
Mūsų dabartinį gyvenimą?
Vaikystėje visi mano skaityti romanai prasidėdavo šitaip.
Gerų ir drąsių žmonių šeimą
staiga ištikdavo bepinigė.
Ir kaip jie iš jos išsivaduodavo?
Rasdavo nuostabų lobį.
Arba turtingą sutuoktinį.
Aš nieko nevesiu.
Tuomet lieka lobis.
Bet žmonės nei iš šio nei iš to neranda lobio. Tikrovėje.
Tavęs neapmausi, Džonai Ronaldai.
Sakykime, yra lobis,
ir yra lobis.
Taškas.
Pradėkime, Ronaldai.
Žemė ėmė drebėti nuo drakono žingsnių,
jam artėjant vandens link
ir leidžiant nuodų dūmus iš nasrų.
Jis šnopavo ir riaumojo!
Bet Sigurdas palaukė, kol drakonas užšliaužė virš duobės,
o tuomet įsmeigė durklą po kaire mente
tiesiai į širdį.
Konvulsijų ištiktas drakonas uodega talžė
uolos akmenis ir medžius.
Dvėsdamas jis prabilo:
"Tas, kuris mane nudės,
gaus lobį, ir šis lobis taps jo pražūtim."
Sigurdas atsakė:
"Aš neliesiu jo,
net jei jo netektis suteiktų man nemirtingumą."
"Tačiau miršta visi žmonės.
Mirtis neišgąsdins drąsuolio, siekiančio to, ko jis trokšta."
Ar žinai, jog tai skamba juokingai?
Tikrai? Lotyniškai - juokingiau.
Žinai, ką tai reiškia? Niekam tikęs mulkis.
Ne.
Dabar suoki it girtas povas, kvaily.
Labas, mama. Nematei mano pašto ženklų?
Labas, mama.
Kur juos padėjai?
Pone?
Man reikia eiti.
Dujos! Pone, dujos.
Nekantrauju pamatyti berniukus.
Na, berniukai, buvau teisus.
Ji - milžiniška pabaisa žvynuotomis pėdomis
ir didžiausiomis iltimis, kokias tik esu matęs.
Nusitvėrusi graužia, spėju,
mažo berniuko šlaunikaulį.
Iš kitos pusės, ji turi pyrago.
Karaliaus Edvardo? Labai gera mokykla.
Jie labai protingi berniukai, ponia Folkner.
Darbštūs.
Jiems grįžus iš Afrikos, juos mokė mama,
tad dabar jie kalba keliomis kalbomis.
Taip, tačiau kaip jų socialiniai gabumai?
Jūs, žinokite, bendrausite su pačia Birmingemo bonnes familles grietinėle.
Čia jums ne Afrika, turiu pripažinti.
Anglijoje jie gyveno ilgiau
nei Blumfonteine.
Tiesa, berniukai?
Taip. Iečių su savimi jau nebesinešiojame.
Turbūt sunku buvo rasti globėjus?
Jie gyveno poroje šeimų.
Jiems be abejonės reikia civilizuojančios
stabilių bei rafinuoto skonio namų įtakos.
Tokių kaip jūsų, ponia Folkner.
Turiu vieną trūkumą -
esu pernelyg dosni savo jauniems globotiniams.
Pernelyg prisirišu prie jų.
Edit, mano kita našlaitė, man lyg duktė.
Naujoke, prašom stoti.
Tol-kainas.
Kynas, pone.
- Kaip? - Tariama "Tolkynas", pone.
Ne Tolkainas. Atleiskite.
Sėskite.
Jei jau mes tokie jautrūs tarimui šį rytą,
malonėkite atsiversti Čoserį.
Ponas Tolkynas susigaudys, jei sugebės.
Makintošai, pradėk.
Dėl Dievo meilės, Gudsonai-Tomasai.
Vaizmanai.
Pone Tolkynai.
Perduok Tolkinui. Į šalis!
Kvaily!
Tylėk. Netark nė žodžio.
O jei manęs ko paklaus?
Neklaus.
Tu jo nedomini.
Užeikite.
Ar jūs manote, jog neturiu tinkamesnio užsiėmimo,
nei teisėjauti judviejų kivirčuose?
Ne, pone. Taip negalvojame.
Kolegialus ryšys - kertinis akmuo mokymosi metu.
Ar ne taip mes sakome Karaliaus Edvardo mokykloje?
Direktoriau, su visa pagarba, mudu su Gilsonu tiesiog žaidėme regbį.
Agresyvokai, tiesa, bet...
Vyrai turi būti draugai. Nepaisant kilmės.
Nuo aukščiausios
iki žemiausios.
- Jūs su ponaičiu... - Tolkinas.
...parodysite šį pavyzdį visai mokyklai.
Iki semestro galo jūs viską darysite kartu.
- Bet, pone... - Viską.
Taip, pone.
- Jis mus padarė vasalais. - Ne per stipriai pasakyta?
To pasiekti neįmanoma. Jis tai daro tyčia, kad pažemintų mane.
- Ar tai nežemina ir manęs? - Tu čia nesvarbus.
- Kodėl nuolat tai kartoji? - Nes tai tiesa.
Gal mano kilmė ir ne tokia solidi...
Ne dėl to, idiote. Tu nesi svarbus direktoriui.
- O tu svarbus? - Taip.
Nes tu - ypatingas.
Nes aš - jo sūnus.
Nesustok, Edit.
- Kristoferi, mielasis. - Gilsonai.
Kristoferi, sėdėk ramiai.
- Gilsonai, nekvailiok. - Kristoferi. Sėsk.
- Liaukis! - Krisai, sėsk.
Mes - bibliotekoje. Kristoferi, sėsk.
Kas?
Mes einame išgert arbatos.
- Ir kas? - Tai...
Kadangi viską turim daryt kartu...
Aš pabūsiu čia, ačiū.
Kaip nori.
Jis nenori.
Mažumėlę paskatintas draugų,
Robertas norėjo pasakyti,
jog jis supranta, kad dėl judviejų bausmės kaltas jis,
ne tu,
todėl susitaikymo vardan jis nori pakviesti tave arbatai.
Turėtum jaustis pamalonintas.
Jį sunervino tavo intelektas.
Tave irgi tai sunervintų, jei turėtum tokį tėvą, kokį turi Gilsonas.
Jei tik jis negauna geriausio pažymio klasėje...
Tai nėra pasiteisinimas, bet...
Nagi.
Bus linksmiau nei sėdėti prie senų knygų stirtos.
Man patinka knygos.
Ir mums.
Džefris Beičas Smitas.
Džonas Ronaldas Ruelas Tolkinas.
- Džentelmenai. Mintis. - Tolkinai.
Įsivaizduok, jog įeini į "Barrow's",
o ten aš, saugau duris su stora lazda...
Kur link tai veda?
Ir aš sakau, kad neverta ten valgyti pyragų. Aš valgiau.
Ir mane baisiai supykino...
Taip mus auklėja tėvai.
"Aš tai dariau. Man nepatiko.
Dabar aš neleisiu to daryti tau."
- Pyragai čia reiškia... - Viską.
- Viską, kas gera. - Taip.
Tolkinai, čia "Barrow's".
Mūsų karalystė ir geriausia arbata mieste.
- Dar arbatos? - Dėkoju.
O ką turite už mažiau nei šilingą?
Ir kad nebūtų skrebutis.
- Bato bandelė kainuoja keturis pensus. - Puiku. Tuomet vieną bandelę.
- Ir tris šakutes. - Keturias.
- O lazda? - Lazda?
Mano tėvas - tobulas pavyzdys.
Jis išmano muziką. Jis ją dievina.
Būdamas jaunas
jis jos mokėsi ir pats kūrė.
Kristoferis jau išleido kelis savo kūrinius.
Ne kelis. Vieną.
Paduok man cukrų.
Tačiau kalbai pasisukus apie kompozitoriaus karjerą...
Ne. "Svajos apie muziką tuščios.
Darysi taip, kaip dariau aš. Tu jas atidėsi."
Ir kuo čia dėta lazda?
Lazda buvo metafora. Pamiršk tą lazdą.
Mano mama tokia pati.
Ji dievina poeziją.
Tačiau poeto karjera jai - ne karjera.
Ji nori, kad tapčiau advokatu arba apskaitininku.
Ar ji nešiojasi lazdą?
Eisiu ir atnešiu tau lazdą, gerai?
Ačiū.
Jūsų tėvai bent jau kalba apie tai.
Jei vos užsiminčiau apie dailę, manęs atsisakytų.
- Ne. Nukirstų galvą. - Ten! Štai lazda.
Aš nevalgiau jų užsakyto pyrago.
Kodėl?
Nebuvau tikras, ar man pakaks pinigų.
Štai saldumynas.
O tu?
Ką aš?
Ko nori tu?
Ištrūkti iš čia. Būti laisva.
Vykčiau ten, kur nesijausčiau vargše našlaite,
o visi aplink būtų pasipuošę it karaliai.
Kur man nereiktų groti pianinu.
Ar nešti ponios Folkner rankinės.
Kur su manimi sveikintųsi.
Kur būtum laukiama.
Būčiau laukiama.
Grįžk į kareivines, Hodžisai.
Leitenantas Džefris Smitas - mano draugas.
Jo motina...
Jo motina man parašė. Ji...
Ji kelias savaites negavo iš jo laiško.
Jis ir į mano laiškus neatsako.
Nerimauju, ar jo tik...
Turiu įsitikinti, jog jis sveikas.
Tu čia niekuo dėtas.
Jis turbūt labai geras jūsų draugas?
Geriausias.
Dėl manęs jis pasielgtų taip pat.
Jei jau nuėjome pusę kelio,
kelias atgalios truks tiek pat, kiek ir į priekį.
Hodžisai, prašau.
Jei atvirai, pone, jūs atrodote taip,
jog jei neisiu kartu su jumis,
jūs pats tikrai nerasite savo leitenanto Džefrio Smito.
Paklausinėsiu jums vaistų, pone.
Džefri, rezgi pinkles mano rikiui, nenaudėli.
Džentelmenai. Mintis.
Žinote, kokia bėda su visomis tomis Tolkino skaitomomis legendomis?
- Nagi, apšviesk mane. - Jose nėra moterų.
Kalbu ne apie išblyškusias virpančias mergeles, tūnančias bokštuose.
Kalbu apie krūtiningas it iš pieno plaukusias moteris.
- Gal galėtumėte atsisėsti? - Pietų Europos moteris.
Moteris, nešiojančias ant galvų didelius vyno ąsočius.
Robi, negi nesugebi tyliai pasėdėti?
Tokias kaip mūsų padavėja.
Dėl Dievo meilės.
Robi, jei aš pralaimėsiu dėl nesibaigiančių tavo tauškalų...
Tu pralaimėsi dėl manęs.
Ką skaitai?
Apie mirusiųjų karalystę.
- Bent jau stengiuosi. - Supranti mane?
Valdomą milžinės moters, šiaip jau.
Helė - didžiulė ir negailestinga deivė.
Ar pakankamai iš pieno plaukusi tau?
Tai mūsų padavėja.
Helė?
Taip. Valdo mirusiųjų karalystę. Helheimą.
Ten patenka kariai,
mirę neteisinga mirtimi.
- Kokia mirtimi? - Taikiai.
Nuo ligos ar senatvės. Ne mūšio lauke.
Štai ši idėja man patinka.
Atleisk, tau patinka idėja mirti mūšio lauke?
Netiesiogine prasme.
Mirsiu taip, kaip lemtis nulems,
tai nepriklauso nuo manęs.
Bet aš galiu nuspręsti, kaip gyvensiu.
Drąsiai ar bailiai.
Helheimeris! Tai mums reikš įspėjimą. Iššūkį.
Gerai, tačiau pirma turi išmokti teisingai tarti.
Na, meskite man iššūkį. Skirkite užduotį.
- Parodysiu, kaip išvengti Helheimerio. - Ar sugebėsi
- sėdėti tyloje 25 minutes. - Eik sau, Džefri.
Aš rimtai.
Pasipiršk padavėjai.
- Kristoferi. - Ką?
Nuostabi idėja.
Robi, nedrįsk.
Štai ką reiškia pasipriešinti Helheimeriui.
Helheimas!
Ponia. Mano ežero ledi, mano svajone.
Ar nesuteiktumėte man garbės
ir nepasidalytumėte su manimi amžiną ateitį...
Suburkime klubą.
- Ką? - Broliją.
Ar mes jau ne klubas? Arbatos gėrėjų klubas?
Arbatos klubui
priklausytų mano pamotė.
Arbatos klubas.
Jei dažniau kartosi, gražiau skambėti tai neims.
Birmingemo berniukai.
Cirko trupė.
Berniukai iš "Barrow's"
Baroviečiai.
Arbatos klubas ir baroviečių draugija.
Per ilgas pavadinimas.
A. K. B. D.
Ar nėra ligos tokiu pavadinimu?
Nesvarbu pavadinimas.
Svarbiausia, kad prisiektume vienas kitam ištikimybę.
Būtent.
A. K. B. D. Nutarta. Toliau?
Keičiam pasaulį.
Puiku. Paprasta ir kuklu.
Per meną, pokštininke. Naudodami meno galią.
Broliai, ar prisijungiate prie savo draugų
ketinimo pakeisti pasaulį?
- Taip. - Taip.
Helheimas!
- Helheimas! - Helheimas!
Helheimas!
"Ne mums, manau,
"sekti vilkų pėdomis,
"kautis tarpusavy
"it palikuonims plėšriosios lemties..."
"...pasirodė Nornos
"mažajam karaliui - likimo deivės;
"pasakė, jog karys jis bus šlovingas
"jo pavyzdžiu seks geriausieji iš princų.
"Ir greit susipynusios lemties gijos
"įpūtė nerimo į Bralundo tvirtoves..."
Prašom čia.
Aš be skrybėlės.
- Ką? - Aš be skrybėlės.
Nieko tokio.
Visos jos atrodo juokingai.
Ką tai reiškia?
Niekai.
Tai apie senį, stebintį varlę nelaimėlę,
kuriai vis nesiseka šokinėti ir ją suėda šuo.
- Tu pats tai sukūrei? - Taip.
Visą kalbą?
Veiksmažodžių formas, žodyną, viską.
Kita mano kalba bus muzikali.
- "Sela dor". - Rūsio durys?
Man tai labai gražiai skambantis derinys.
"Sela dor". Įdomi krintanti intonacija.
Burnos apvalumas.
Sela dor.
Nuolat kartojant ši frazė ima skambėti kažkaip magiškai.
Sela dor.
- Man tai panašu į nesąmonę. - Jei taip tari.
Žodžiui grožį teikia ne skambesys.
Sela dor.
O garso ir reikšmės santykis.
Durys į rūsį -
vieta, kur gali nutikti kažkas paslaptingai stebuklingo.
Atleisk, ar tu neigi visą mano sukurtos kalbos pagrindą?
Tavo kalba bus nieko verta,
jei pamirši šį svarbų faktą.
- Tikrai? - Taip.
Klausyk.
Ranka.
- Šis žodis skamba gražiai... - Tiesa.
Bet jis reiškia kur kas daugiau,
nes galvoje jis siejasi su tokiais dalykais kaip...
Prisilietimas.
Dalykams grožį suteikia ne skambesys.
Jie nuostabūs dėl savo prasmės.
- Papasakok man istoriją. - Ką?
Apie Selador.
- Negaliu. - Kodėl?
Kai manęs paprašo pagroti...
Tai kas kita.
Papasakok man istoriją.
Kokia tik nori kalba.
- Nekvailiok. - Legenda apie Sela dor.
Ne, aš tau ne cirko beždžionėlė.
Ji prasideda nuo išdidžios bei savimi pasitikinčios princesės atvykimo.
- Dėl šito tu teisi. - Ji pareikalauja pramogos.
Princesė Selador nuobodžiauja.
Jai įgriso pyragaičiai, sviestainiai
- ir prašmatnus porcelianas... - Ne.
Ji ilgisi kitokio gyvenimo.
- Tai ne vardas. - Ką?
Tai reiškia kažką kita.
Selador. Tai ne princesės vardas, ne.
Selador...
...yra vieta.
Senovės vietovė.
Pasiekiama tik įkopus į labai klastingą uolą.
Ji kybo... ne...
Ne?
Tai ne kopimas...
Durys...
...kelias... takas. Tai takas.
Takas, vingiuojantis tankiu, tamsiu mišku.
Tikrai?
Seladoras iš tiesų yra šventykla, kurios vidury
pamatai itin neįprastą vaizdą.
Ar tai išdidi ir savimi pasitikinti princesė?
Šią vietą garbina visi, nors kartą ją išvydę.
Ši šventa vieta paženklinta...
Kuo?
Medžiais.
Medžiais?
Vienu paties juodžiausio juodumo ir vienu paties balčiausio baltumo.
Iš jų abiejų sunkiasi mirtinai nuodinga sula.
Vienas šalia kito jie augo tūkstančius metų.
Susipynę ir tarpusavio kovoje ar...
Šaknys,
abiejų šakos pynėsi, persipynė,
įsipainiojo vienos į kitas
ir tapo vienu kamienu.
Jų sulos susimaišė
ir taip gavosi stiprus gyvybę nešantis eliksyras.
Selador vanduo.
Ką jis daro?
- Ką jis daro? - Taip. Ką jis daro?
- Išgėrus jo... - Taip?
Paragavęs Selador vandens,
įgysi regėjimo galią.
Matysi tai, ko nemato akis.
Regėsi pačias giliausias bei tamsiausias žmogaus širdies kerteles.
Tai itin stipri magija.
Niekieno lig šiolei nepatirta.
Kodėl tai padarei?
Mane užplūdo Selador dvasia.
Mesk. Tavo eilė.
Ne.
Kas gali nutikti blogiausio?
Ar neturėtum dabar mokytis?
Taip, ačiū.
- Jie, regis, nuostabūs. - Taip.
Bet aš nesakau, kad viskas, ką jie sakys,
bus absoliučiai nuostabu.
- Viskas bus gerai. - Taip.
Tikiuosi, tinkamai apsirengiau.
Dar arbatos?
Apie ką jūs paprastai kalbate?
Apie įvairius įdomius dalykus.
- Labai įdomius. - Įdomius ir įkvepiančius...
Kai tik neketiname pakeisti pasaulio.
Kai mes nesistengiame pakeisti pasaulio,
dažniausiai kalbame, panele Bret...
Edit. Prašau.
Apie stojimą į universitetą.
Jūs visi stosite į Oksfordą?
Mes su Tolkinu, taip.
Kiti du stos į Kembridžą.
- Klastingi niekšai. - Jaudinatės?
Robis - ne.
Aš netikiu egzaminais. Rašau tai, ką galvoju.
O jei jie nori tai įvertinti, prašom.
Koks revoliucingas požiūris.
Ačiū.
Mielai pasiklausyčiau jūsų grojimo, panele...
Edit.
Ji nuostabiai groja.
Tu juk kuri muziką, tiesa, Kristoferi?
Taip.
- Ne, jo kūrinius jau publikuoja. - Dievulėliau.
Kuriais kompozitoriais žaviesi?
- Man patinka romantikai. - Man irgi.
Betovenas. Bramsas. Vagneris.
Aš vertinu Vagnerį. Nesu tikras, ar man jis patinka.
Tu jį vertini?
Taip. Jis skatina emocijas.
Operos... Jos šiek tiek...
Dievinu Vagnerio "Rheingold".
- Kristoferiui jos per ilgos. - Netiesa.
Niekas tavęs nekaltina.
Kam šešias valandas pasakoti apie stebuklingą žiedą.
Ne, Gilsonai, tu nesupranti, apie ką jie šneka.
Operas, žinoma, galima laikyti ilgomis ir kankinančiomis,
tačiau muzikiniame kūrinyje - kad ir kokio ilgumo jis būtų -
svarbiausia - širdis. Svaigimo pojūtis...
- Bijau, mums metas. - Jau?
Taip. Ponia Folkner nerimaus.
Tolersai, dar liko daug arbatos.
Artėja egzaminai ir bent jau man būtina ruoštis.
Atleiskite. Viso gero.
Buvo malonu su jumis susipažinti.
- Iki. - Viso gero, Edit.
Paimsiu paltus.
Ar tu manęs gėdijiesi?
Ką?
Nesugalvoju kitos priežasties.
Nesuprantu, apie ką kalbi.
Puikiai žinai, kaip leidžiu dienas, Džonai.
Pats matei. Aš - padėjėja.
Kalinė.
Man neįmanoma pakliūti į jokias slaptas literatūrines draugijas.
Jokios išeities.
Groju pianinu poniai Folkner.
Siaubingas, sentimentalias dainuškas.
Sėdžiu su ja vakarais. Skaitau kartu su ja. Siuvinėju kartu su ja.
Klausausi jos.
Man labai patinka Vagneris.
Noriu apie jį kalbėti. Aptarinėti jį. Ginčytis.
Bet tu...
Slėpkis!
Bėkit, pone!
Pone, manau, mes saugūs.
Viskas gerai.
Pone. Pabūkime čia.
Pailsėkime čia.
Ar nepagrotum ką nors linksmiau, brangute?
"Jūsų kontūrai tirpsta
"Kaip seniai jus mačiau
"Blyškios rankos ir veidai, tylūs žvilgsniai
"Papuošti negyvomis rankomis pintais vainikais
"Vien tik nemirtingos atminties dėka
"Vienas jūsų stovi aukštas ir tiesus
"Gera jį mylėti ir kovot su juo
"Tik kad skiria mus mirtina kivirčo dėmė
"ir ilga metų pynė."
- Siaubas. - Nuostabu.
- Nebūk toks kvailas. - Jis dar nebaigtas.
Nuostabus eilėraštis.
Labai graikiškas. Apie meilę tarp draugų.
Labai jausmingas. Turėtum didžiuotis.
Gerai. Kieno dabar eilė? Tolerso?
Nieko naujo neturiu.
Tikrai?
Jei Tolkinas išduoda mus tuščiomis rankomis,
aš parodysiu jums kai ką iš nuopolio srities.
Tai nežada nieko gero.
O, dangau.
Kopijos, deja.
Man reikia gyvų pozuotojų.
Vilties, žinoma, nedaug.
Ne tavo tapyta, kaip suprantu?
Mano tėvo pretenzija į aristokratiją?
Neverta to minėti, bet dvaro, šautuvo
ir spanielių būrio jis neturi.
Tu tikrai nieko neparašei?
Net panelė Bret neįkvėpė?
Nebūk šikna, Vaizmanai. Mes su Edit tiesiog gyvename vienuose namuose.
Vadinasi, jos širdis laisva? Ačiū, Tolkinai. Žinosiu.
Tu nieko neparašei?
Nepagaunu savo bangos. Negaliu susikaupti.
Ar žinai, ką reiškia šie simptomai?
Vidurių užkietėjimą?
Įsimylėjimą. Abipusį arba ne.
Taip. Ačiū.
Nuostabi įžvalga apie žmogaus prigimtį, Krisai.
Gaila, kad ji nerado kelio į tavo muziką.
Mane stebina, jog tu tikiesi,
kad tavimi tikėsime, Tolkinai.
Ką tai reiškia?
Nuo mūsų slėpei dailiąją panelę Bret.
Kas žino, ką dar gali slėpti.
Kristoferi.
Žmoną, tris vaikus ir rančą Argentinoje, jei jau paklausei.
Pavydžiu Tolkinui jo slapto gyvenimo, ką pasakysi, Džefai?
Gal galime tiesiog žaisti?
Sakei, jis išvyko?
Taip ir buvo.
Jis...
Džefri, paduok. Ačiū.
Kur padėti šituos?
Greičiau.
- Pone. - Pone direktoriau.
Kas tai?
Jūs man leidote pasikviesti draugų, pone.
Kol būsite išvykęs.
Tavo teta pasveiko.
Aš grįžau.
Turiu darbo. Išsiųsk juos namo.
Aš pažadėjau jiems nakvynę, pone.
Aplinkybės pasikeitė.
Ir jie keliaus namo.
Helheimas.
Nekvailiokite.
Helheimas.
Jei ne dabar, kada?
Pone?
Nenorėčiau pasirodyti draugams nesvetingas, pone.
Manau, tai nedžentelmeniška.
Tu manai...
Atsiprašau, ką pasakei?
Kad tai nedžentelmeniška, pone.
Tėve, manau, tai nemandagu. Vaikinai atvyko mokytis.
Ir žaist biliardą.
Taip, ir žaist biliardą.
Mes daug mokėmės, pone. Ir jie - mano draugai.
Aš jiems pažadėjau ir savo pažadą,
su visa pagarba jums, norėčiau tesėti.
Gerai.
Gilsonai, esi didvyris, po galais.
- Liaukitės. - Didvyris.
Helheimas.
Senovės vokiečių kalboje yra žodis, kurio neišversi į anglų kalbą,
bet jis reiškia dovaną, baimingai siūlomą po ginčo.
Drachenfutter.
Pažodžiui, "Drakono maistas".
R. Vagnerio tetralogija "NIBELUNGŲ ŽIEDAS"
Tai aš - drakonė?
Tetralogiją sudaro keturi aktai.
Prasideda nuo žiedo,
stebuklingo žiedo, galinčio valdyti pasaulį,
nukaldinto nykštuko,
vardu Alberikas.
Daug skaičiau apie germanų mitologiją.
Bet tam, kad įvaldytum žiedo galias, turi atsižadėti meilės.
Labai protingi mainai, manyčiau.
Nes tu - kietaširdis vikingas.
Prašyčiau du į viršutinį balkoną.
- Bilietų į balkonus nebėra. - Atsiprašau?
Bilietų į balkonus neliko.
Visai?
Taip, būtent tai ir noriu pasakyti, pone.
Yra vietų parteryje.
Parteris.
Bet kaina - penki šilingai.
Ir ten sėdinčių svečių pagarbiai prašome
būti tinkamai apsirengus, pone.
Eime.
Edit.
Eikš.
- Atleisk. - Nieko tokio.
Koks pažeminimas.
Skaičiuoti grašius. Kokia gėda.
Aš taip gyventi neketinu.
Ir tu neturėtum.
- Tai tik bilietai... Galim... - Aš ne apie bilietus.
Aš apie artimųjų netektį.
Apie rūpestį jais.
Mano motina, ji...
Ji sirgo.
Nežinau, kuo.
Bet jei būčiau galėjęs sumokėti gydytojams, aš
tada...
Atleisk. Nieko nebus.
Nors idėja buvo puiki.
Pradėkite.
Stojamasis egzaminas į Oksfordą. Darbas 1.
Dabar - devynios valandos. Jūs turite tris valandas.
Sėkmės.
Galiu laikyti dar sykį.
Laikysiu dar sykį ir išlaikysiu.
Išlaikyti nepakaks. Tau reikia dar ir stipendijos.
Man neramu, Ronaldai.
Neabejoju, jog ponaičiui Gilsonui stipendija nebūtina.
O štai Džefris Smitas...
Mano draugai čia niekuo dėti.
Mes skatiname vienas kitą, palaikome.
Toji našlaitė. Panelė Bret.
Ne, Edit nesusijusi su tuo, jog neišlaikiau egzamino.
Tave matė išeinant iš jos kambario. Vakare.
Mes kalbėjomės. Mes kalbame vienas su kitu.
- Vadinasi, tai tiesa. - Žinoma, kad tiesa.
- Tai ne... - Egzamino išvakarėse
tu lydėjai ją į koncertų rūmus.
Ar tai irgi su tuo nesusiję?
Ji net ne katalikė, Ronaldai.
Tavo motina pasiaukojo.
Ji žinojo, kad miršta,
todėl tavo ateitį bei išsilavinimą patikėjo man.
Ir aš savo pažadą tesėsiu.
Tau atėjo metas rinktis.
Sekti jos pavyzdžiu ar ne.
Nesuprantu.
Privalau prašyti tavęs, jog daugiau nebesusitikinėtum su panele Bret.
Absurdas. Tai nesąžininga.
- Vis dėlto. - Ne. Aš...
Negaliu.
- Aš esu teisėtas tavo globėjas... - Jūs nesuprantate manęs.
- Puikiai suprantu. - Ne, tėve.
Aš ją myliu.
Norėčiau...
Ronaldai, tikrai norėčiau, kad turėtum viską, ką turi ir kiti jaunuoliai.
- Norėčiau... - Ne, jūs pavydite.
Nieko jūs nenorite. Jūs pavydite.
Tik apsimetate žinąs. Jūs - kunigas.
Jūs neišmanote apie meilę. Iš kur?
- Paklausyk manęs. - Norite, kad ir aš likčiau vienas.
Norit, kad ir aš gyvenčiau vienas be nieko.
Aš taip negyvensiu.
Jei nepakeisi savo nuomonės po to, kai tau sueis 21-eri,
galėsi, žinoma, elgtis kaip tinkamas.
Tačiau kol kas turi daryti tai, kas priklauso.
Ir tu darysi, Ronaldai.
Padėk Dieve, kaip darysi.
Negaliu neišlaikyti.
Tu žinai, kas bus, jei neįstosiu į Oksfordą.
Galiu tapti kunigu, bet gyvenimas laikantis celibato
nė vienam mūsų neatrodo patrauklus.
Edit?
Edit, tai truks tik iki mano pilnametystės.
Dėl Dievo meilės, Ronaldai, nedramatizuok taip visko.
Tai nesvarbu.
Nesakyk taip. Žinoma, kad svarbu.
Nesuprantu, kodėl taip rimtai į tai žiūri.
Gyvenimas tiesiog grįžta į savas vėžes.
Ne, mūsų bendros ateities neatsisakysiu. Todėl aš...
Aš atsisakau jos atsisakyti.
Tu atsisakysi.
Greičiau nei manai.
- Aš irgi. - Ne, netiesa.
Edit, prašau. Klausyk...
Aš leidau sau patikėti,
kad tokiems kaip mes gali nusišypsoti laimė.
Negali. Nes nebūna taip.
Bet tu dar gali sulaukti laimės.
Tikiuosi, tau patiks Oksforde.
Ne. Edit.
Padėk man.
Turiu pailsėti, Semai. Tu surask Džefrį.
- Pone, aš jūsų nepaliksiu čia. - Semai.
- Aš jūsų nepaliksiu. - Semai. Tai įsakymas.
Surask Džefrį ir pasakyk, kad neprarastų vilties.
Perduok jam, kad A. K. B. D., mes...
Padėk jam išgyventi.
Ačiū, Semai.
- Tai drakonas? - Drakonas.
Dėl Dievo meilės.
Įdomu, ar esu minėjęs...
Pjesės dekoracijos įkvėptos Triničio koledžo architektūra.
OKSFORDAS, ANGLIJA
- Apie ką ji? - Na...
- Vadinasi, tu - poetas? - Ne, poetas Džefris.
Jūs, oksfordiečiai, turėtumėte pasistengti labiau. Ne?
- Kur keliausime? - Taip, pasakyk.
Taip, kur mes..? Atsiprašau.
Taip.
Vogsi autobusą? Toks tavo planas?
- Gilsonai! Tylėk! - Greičiau!
Manau, tada rungtyniavo Oksfordas
prieš Kembridžą.
Teisėjas buvo aklas.
Oficialiai pareiškiu,
jog trečioji Oksfordo A. K. B. D. taryba
pradeda savo veiklą.
Ir sveikinu
mūsų garbės viešnias
iš "Eagle and Child" alinės.
Te visi mūsų susirinkimai vyksta apleistuose autobusuose.
Žodis "apleistas", manau, per stiprus.
Gal mažumėlę.
Kas tas A. K. B.?
A. K. B. D.
Regis, aš tau nepatinku, pone Vagie.
- Atleisk, aš tik... - Aš atsiprašau už savo draugą.
- Jo galvoje kita. - Ką?
Jo galvoje - dailioji panelė Bret.
- Nekreipk į jį dėmesio. - Kas toji dailioji panelė Bret?
- Niekas. - Tikrai, Tolersai?
Matau juk, kaip liūdi jau porą mėnesių.
Negražu kalbėti apie vieną panelę, kai esi su kita.
Tu visiškai teisi. Atleisk man, Mirtle.
Aš Berilė.
Girdite? Sėdi šalia gražuolės,
o net vardo jos neprisimena.
Atleisk, jei mano sunkumai trukdo tavo linksmybėms.
Tu pats nusprendei, Tolkinai. Niekas tavęs nevertė.
- Ką? - Edit arba Oksfordas.
Tu pasirinkai Oksfordą ir tu esi čia!
Užgrobtame autobuse su trimis gražuolėmis
ir geriausiais savo draugais. Dėl Dievo meilės, pasidžiauk!
- Niekas manęs nevertė? - Taip...
- Kunigas. Tavo geradarys. - Krisai, to jau per daug.
- Nekalbėk apie tai, ko... - Ačiū. Buvo nuostabu.
Tu ją palikai. Oksfordo troškai labiau nei jos.
- Ne. Aš neturėjau iš ko rinktis. - Argi tu ne pašlemėkas?
Kas tu? Kas tau?
Nutilk!
Dėl Dievo meilės, Tolersai.
Atleisk man, Krisai.
- Po velnių, Tolersai. - Kaip tu?
Kaip intelektualo, tavo smūgis dešine gana įspūdingas.
- Vožk man. - Ne.
- Vožk man atgal. Prašau, Krisai. - Pamiršk.
- Krisai, prašau.
Viskas gerai.
Pasielgiau siaubingai. Atsiprašau.
Privalai suprasti, Tolkinai,
vargšas pašėlęs našlaiti,
mes - tavo broliai visada ir visur.
Taip, būtent.
Būtent.
Tai daugiau nei draugystė.
Tai - sąjunga.
Neišskiriama sąjunga.
Helheimeris!
- Helheimas. - Koks dar Helheimeris.
Niekaip teisingai neištaria.
- Taip. Man reik išgerti. - Kur merginos?
Pasilenk.
Neuždaryk, Džordžai.
Išleido tave sveiką ir gyvą.
Ryte praneš rektoriui.
O kaip jūs?
Gilsonas su Vaizmanu, Kembridžo kiaulės,
jau paleisti.
Man pasisekė mažiau.
Atrodo, rytoj kartu su tavim raudonuosiu prieš rektorių.
- Mirtis nuo pamokslo. - Atleisk man, Džefai.
- Tu nekaltas. - Kaltas.
Jei ne aš, svaigtum dabar žaviosios Merės glėbyje.
Liaukis. Vos tik parodžiau jai dėmesį,
ji ėmė taukšti apie savo mylimąjį.
Man sekėsi neblogai, kol Vaizmanas visko nesugadino.
Panelei Edit Bret
Rektorius išties parašė mano mamai.
Manote, po šito dar turėsiu šansų tapti poetu?
Ji proto neteks. Tokios tokelės.
Džefris neteko tik savo karjeros. Ko netekai tu, Tolkinai?
Mane išmetė.
Juokauji?
Jie negali tavęs išmesti vien dėl sumautos iškylos autobuse.
Autobusas - dar ne viskas.
Mano rezultatai menki.
Pasak rektoriaus, klasikai gabumų neturiu,
graikais susidomėjau tik epizodiškai.
Todėl jie nepratęs man stipendijos.
Bet tai nereiškia, kad tave išmetė.
Žinoma, kad ne. Koks aš kvailys.
Juk mamai grįžus iš Monte Karlo,
paprašysiu jos išrašyti man eilinį čekį.
Ką ketini daryti?
Iki semestro pabaigos stipendiją dar gausiu.
Po to už studijas teks mokėti pačiam.
Ko aš, žinoma, padaryti negaliu, todėl ieškosiu darbo.
Kokio?
Grįšiu į Birmingemą, įsidarbinsiu kepykloje.
Arba imsiu siūti batus tokiems turčiams kaip jūs,
kurie įstojo čia mojuodami storomis piniginėmis.
Nauja pora oksfordų man praverstų.
Tačiau jei rimtai,
tu visada buvai žymiai talentingesnis už mus visus.
Jei atvirai,
kartais už tai tavęs nekenčiau.
Bet iš visų mūsų
tu esi paskutinis, nusipelnęs būti išmestas.
Rytoj paskutinės mūsų rungtynės.
Mes pasiilgsime jūsų triuškinimo, bičiuliai.
Liaukis.
Vaizmanai, laikyk jį!
- Šaunuolis, Tolkinai. - Ačiū.
Puikiai sužaista, vyručiai.
- Nuostabiai sužaidei. - Ne tas žodis, mulki.
Nepasirodei kvailiu, Tolersai.
Koks ten buvo rezultatas, Vaizmanai?
Puikiai sužaista, vyručiai.
Labas, mama.
- Šaunuolis, Džefri. - Ačiū, kad atėjai.
- Susitiksime vakarienei? - Taip. Septintą.
Ateis ir tavo tėvas.
Atleiskite, pone Smit.
Ar galėčiau tarti jums porą žodžių?
Na?
Dėl Džefrio ir to reikalo su rektoriumi.
Įvyko siaubingas nesusipratimas.
Nenorėčiau apie tai kalbėti, jei tu nieko prieš.
Dėl to, kas tada nutiko, atsakingas esu aš vienas
ir galiu jus patikinti, jog buvau atitinkamai nubaustas.
Jei galite, nebauskite labai Džefrio.
Jis - vienas darbščiausių mano pažįstamų vyrukų. Ir labai geras.
Jis iš kailio neriasi, kad galėtumėte juo didžiuotis.
Ir jis turi ypatingą talentą.
Žinau, kad man nederėtų...
- Atsakingas buvai tu? - Taip, ir už tai esu pašalintas.
Todėl dėl mano įtakos jam galite nebesijaudinti.
Ir...
Apie kokį jo talentą kalbi?
Jis - poetas.
Jo kūrinius spausdina universiteto žurnalai.
Jis mane nudėtų už tai, kad jums tai sakau. Bet jis talentingas.
Geros dienos.
Pone Tolkinai?
- Čia jums. - Ačiū.
Studente, lauk nuo žolės!
Ar nutuoki, kuri dabar valanda?
Senas kvaily!
Nieko sau, Raitai, ar čia vienas taviškių?
Negaliu patikėti.
Senas tu...
Lauk nuo pievelės!
Sveikas, Erendeli,
ryškiausias iš visų angelų, pasiųstų pas žmones.
Ronaldai, kelkis.
Kelkis. Čia aš. Pabusk.
- Aš nemiegu. - Pažadinai visą koledžą.
Juk neišmes manęs antrąsyk.
- Susiimk. - Tiesa?
Džefai! Sėskis.
Išgerk. Puikus viskis.
Nenoriu gerti. Susiimk, Džonai.
Nori į vestuves?
Ką?
- Į gražias, angliškas... - Džonai...
- ...vasariškas vestuves. - Nieko nesuprantu.
- Edit. - Sveikinu.
Taip, ji man parašė. Ji...
Ji susižadėjo. Išteka.
Ak, Džonai, koks siaubas.
Atleisk man. Aš mažumėlę sutrikęs.
- Nieko tokio. - Atleisk, Džefai.
Nieko tokio.
Viskas gerai.
Aš su tavim.
Pasisveikinkite!
Kaip jautiesi?
Absoliučiai fantastiškai.
Nuostabiai.
Ir koks puikus tavo pasiūlymas, ačiū.
Mylėti moterį,
kuri, kad ir kokios būtų priežastys, negali tau atsakyti tuo pačiu,
yra skausminga.
Bet paklausius poetų,
suprasi, jog tokioje meilėje galima atrasti grožį.
Ji dega. Ryškiai.
Jos nesutepa nei tikrovė, nei piktnaudžiavimas.
Šiandien ji tokia pat tyra ir stipri,
kaip ir tą pirmą dieną, kai įsiplieskė.
Čia daug grožio,
aš manau.
Bent jau man tai padeda.
Dar vienas, kalbantis urbi šmurbi kalba.
Ką manot apie Gotikos elementorių?
Taip. Neblogas. Gerai parašyta pratarmė.
Tačiau ji - ne itin savarankiška kalba.
- O gaila. - Taip.
- Šiąnakt kiemelyje... - Dieve. Jūs tai matėt.
...girdėjau man negirdėtą kalbą.
Beveik visas Oksfordšyras tai girdėjo,
iki pat Čilterno kalvų.
- Buvau labai girtas. - Neabejoju.
Tai - visiška nesąmonė.
Kalba, kurią sukūriau fėjoms.
Man ji buvo panaši į suomių.
Taip. Pavogiau iš jos daug ką.
- Ne pavogei. - Ne.
Kalbos niekada nebūna pavogtos.
- Taip. - Jos daro įtaką.
Atleiskite, neįsiminiau jūsų pavardės...
Aš - Tolkinas. Ronaldas. Ekseterio koledžas.
Atleiskite.
Vaikas beda pirštu, ir jam pasakomas žodis.
Medis.
Vėliau šį medį jis ima atskirti nuo kitų.
Išmoksta jo konkretų pavadinimą.
Jis žaidžia po medžiu. Šoka aplink jį.
Stovi jo pavėsyje, ar po jo šakų palapine.
Jis bučiuojasi po juo, miega po juo,
jis veda po juo.
Žygiuoja pro šalį į karą
ir šlubuoja pro jį grįždamas namo.
Sakoma, kad jame slepiasi karalius.
O jo žievėje gali gyventi dvasia.
Jo gerai pažįstama lapų forma
iškalama jo ponų antkapiuose bei paminkluose.
Iš jo medienos statyti galeonai
gelbėjo protėvius nuo priešų.
Ir visa tai,
bendri bruožai ir specifiniai,
tautiniai bei asmeniniai motyvai,
visa tai, kas apie jį žinoma, jaučiama,
iššaukiama vienu švelniu
garsu.
Oak. (Ąžuolas)
Saksų žodis. Germanų prokalbė.
Giminingas senovės skandinavų žodžiui "Eik".
Kalba niekada negali būti nesąmone.
Kalba yra prasmė.
Istorija. Sluoksnis po sluoksnio.
O žodis be reikšmės kas?
Tik garsas.
Kai kas man yra sakęs lygiai tą patį.
Kur kas santūriau, neabejoju.
Bibliotekoje yra pora gotikinių tekstų.
Pažiūrėkite.
Negaliu tiesiog ateiti ir paprašyti originalų.
Pasakykite, profesorius Raitas jus atsiuntė.
GOTŲ KALBOS PRADŽIAMOKSLIS autorius DR. DŽOZEFAS RAITAS
Jam nebūtų rūpėję.
Tai nesvarbu. Jis greičiausiai žymiausias filologas,
bent jau gotų kalbos atžvilgiu.
Gal jis pasijuto pamalonintas.
Žinoma, kad taip.
Tos knygos niekas neatsivertė jau kokius 1500 metų.
Na, aš buvau ją užsakęs aną savaitę.
- Kaip tu ją radai? - Nenoriu sugadinti staigmenos Tolersui.
Jis jos nebaigs. Net nežino, kas jos autorius.
Prašau jūsų visų patylėti. Man nejuokinga.
Tolkinai, kvaily tu.
Tai tavo šansas, negi nesupranti?
Šis gotų profesorius nori, kad pereitum pas jį.
- Apie ką čia kalbi? - Jis vilioja tave į savo kursą.
- Atsiprašau. - Jis teisus.
Negaliu juk imti ir pereiti į filologijos skyrių.
Kodėl ne?
Nes neturiu stipendijos, visų pirma.
Nori pasakyti, kad filologijos skyriuje
stipendijų neduoda?
Ypač kalbų genijams.
Mulkis.
Profesoriau!
- Atleiskite, profesoriau Raitai. - Taip.
Mąsčiau apie ąžuolą. Apie jo simboliką.
Medis globėjas, pokyčių pranašas.
Kaip žavu. Studijuojate miškininkystę?
Ne. Klasiką. Tačiau norėčiau...
Todėl ir užkalbinau jus. Norėčiau pereiti į jūsų kursą.
- Studijuoti filologijos. - Į mano kursą?
Taip. Aš Tolkinas. Ronaldas Tolkinas.
Jūs pro langą matėte, kaip pievelėje nepadoriai šūkavau
gana barbarizuota suomių kalba.
Manote, jog tai jūsų rekomendacija?
Suprantu, jog tai neįprasta. Bet aš suvokiau, kas man rūpi,
ką dariau visą savo gyvenimą.
Galiu būti atviras su jumis, pone?
Net neįsivaizduojate, kaip šito norėčiau.
Man reikalinga stipendija.
Stipendija studijuoti filologiją. Pas jus.
Nėra nieko, ko nepadaryčiau,
kad įrodyčiau jums, jog esu to vertas.
- Nieko? - Nieko.
Ne.
- Ne? - Ne.
Ne, nes jei palikčiau jus ramybėje,
neturėčiau privilegijos mokytis iš jūsų,
o tai paneigtų patį tikslą
šių mano pastangų, kurios, jei atvirai, kelia didžiulę baimę.
- Tolkinas. - Taip, pone.
- Germaniška pavardė. - Manau, taip.
Greičiausiai, anglo-saksų.
- Taip. - Tollkühn.
Spėju, man nereikia
jums versti šio žodžio.
Kvailai drąsus.
- Profesoriau Raitai... - Mano kursas pilnas, pone Tolkinai.
Jame mokosi studentai, kurie verčia iš senovės anglų
taip pat greitai kaip ir jūs,
bet jie mokosi čia jau antrą semestrą.
Geros dienos.
Helheimas.
Profesoriau.
Kalbomis žaviuosi nuo pat vaikystės.
Iki apsėdimo. Išradau kalbas.
Pilnas, savarankiškas kalbas. Pažiūrėkite.
Štai čia... Viskas.
Nuo Breost-hord. Mano širdies.
Krūtinės lobio.
O piešiniai kam?
Kūriau istorijas. Legendas.
Juk kam reikalinga kalba?
Juk ne vien dalykams įvardinti, tiesa?
Tai kultūros, tautos kraujas.
- Taip. Būtent. - Būtent.
Galėtume parašyti 5000 žodžių darbą
apie skandinavų kalbos įtaką poemai apie Gaveiną.
Taip, žinoma. Kada jums atnešti?
Šį vakarą.
Viduržemis.
"Abu broliai sušaukė karius
"Savo brangiems artimiesiems jie pasakė,
"kad pasiliks ten sunkiuoju metu
"ir kad jų rankos nedrebės keldamos ginklus."
Jūsų rimavimo būdas,
jautrumas jam.
Turiu pripažinti, pone Tolkinai,
kad nesu girdėjęs nieko panašaus.
Niekada.
"Birtvoldas tarė žodį..."
"Birtvoldas tarė žodį, iškėlė skydą..."
Karas! Paskelbtas karas!
Vokietija užgrobė Belgiją.
"Kariams jis garsiai pasakė:
"drąsa turi būt beatodairiškesnė,
"širdis - karštesnė,
"dvasia - didingesnė, nes jėgos mūsų senka."
"Guli mūsų valdovas, sukapotas dalimis,
"geras žmogus purve."
EKSTRAVAGANTIŠKAI RENGTIS KARO METU - NE PATRIOTIŠKA
KARALIUI IR ŠALIAI REIKIA JŪSŲ STOKITE Į KARIUOMENĘ
Panelei Edit Bret
FOLKESTOUNAS, ANGLIJA
Na štai, Krisai.
Ponios ir ponai, Robertas Gilsonas.
Gilsonai!
Nepakviesi mane šokiui?
Pralaimėjai lažybas?
Sugavau jau tris pavydžius žvilgsnius.
Žmonės, matyt, painioja tave su Kaizeriu.
Kas tai? Karas ar šokių vakarėlis?
- Pirmarūšiai ūsai, Gilsonai. - Ačiū.
- Tau reik išgerti, jaunuoli. - Aš už.
- Visi susirinkome, Tolkinai. - Taip.
Tostą?
Už būsimus A. K. B. D. susitikimus. Visoje Europoje.
Į sveikatą, džentelmenai.
- Džentelmenai! Galima? - Kodėl gi ne.
Žiūrėk į priekį, Tolkinai.
Ir išskris paukščiukas!
Helheimas!
Parašiau pjesę apie prancūzaitę padavėją,
pametančią galvą dėl anglo didvyrio.
Tau teks nusiskusti, jei norėsi vaidinti prancūzaitę padavėją.
- Išgerkim. Šito niekada ne per daug. - Dar po vieną?
Lažinuosi, kad Vaizmanas užmigs pirmas.
- Palaikau. Skočo? - Lengvai.
Sėkmės, Ronaldai.
Paimsiu.
Užlaikysiu laivą.
- Kaip tavo brolis? - Gerai.
Jis jau Prancūzijoje.
O kaip tu? Kaip tavo muzika?
Mokau groti pianinu. Mergaites daugiausia.
Ne itin gerai sekasi.
Tu susižadėjai.
Jis - labai geras.
Labai dėmesingas. Geras žmogus išties.
- Turiu tau kai ką pasakyti... - Ronaldai.
Aš padariau didžiausią klaidą gyvenime,
ir nebūna nė dienos, nė akimirkos,
kad nepagalvočiau apie tave.
Tu esi nuostabiausios sielos žmogus, kokį tik esu sutikęs gyvenime.
Esi drąsi, išradinga, talentinga,
išdidi
iki išprotėjimo, nuostabiausiai.
Esi ir klastinga, ryški
ir nepaprastai gyva.
Tu nusipelnei pačios didžiausios laimės.
Ne. Netiesa.
Tu nenusipelnei laimės, aš ne tai norėjau...
Norėjau pasakyti...
Tu nusipelnei kur kas daugiau.
Tu nusipelnei stebuklų.
Šitas?
"Ascanius".
Pavadinimas lyg iš tavo istorijų.
Taip. "Pasigailėkite vargšų Askanijos karalystės gyventojų."
Kodėl jų reikia gailėtis?
Dėl jų siaubingos praeities. Dėl jų gėdos.
Ir jų apgailestavimų.
Jie turėtų atleisti sau.
Jie negali.
Lankašyro pulkas į "Ascanius"!
Man metas.
Buvo labai gera.
Lik sveika, mažyle.
Edit.
- Aš tave myliu. - Aš tave myliu.
- Aš taip tave myliu. - Žinau.
Ir nieko negaliu su savim padaryti.
Aš irgi.
Man metas.
- Lik gyvas. - Taip.
Ir sugrįžk pas mane.
Lik gyvas ir sugrįžk pas mane.
Pone, radau juos. Kelkitės!
- Radau 19-tą Lankašyro pulką. - Džefas.
Kelkitės, pone.
Suraskime jūsų draugą. Čia netoli.
Ugnis!
Lipk!
Užsidėkite durtuvus!
- Negaliu! - Greičiau, eilini!
Džefri!
- Čionai! Greičiau! - Nagi, Lankašyras!
Džefri!
Kur Džefris Beič Smitas?
Beič Smitas yra čia, jis jau išlipo.
- Ne! - Taip. Apgailestauju.
- Džefri! - Sužeistuosius paliekam.
Džefri!
- Pone, ką darot? Palaukit! - Nesek paskui.
Į viršų, Lankašyras!
Džefai!
Džefri!
Nesustokite!
Džefai!
Ronaldai!
Džefai!
Ronaldai!
Džefri!
Ronaldai!
Džefai!
Ką?
Ronaldai!
Džefai!
Ronaldai!
Džefai!
Džefri!
Dujos!
Užsidėk kaukę, po galais!
Dujos!
Labas.
Nemėgink sėsti.
Tu labai ilgai miegojai.
Tau buvo apkasų karštligė, bet tu sveiksti.
Tu namie.
Aš jo ieškojau.
Ko?
Džefrio, aš...
Aš jį girdėjau...
Aš girdėjau jį.
Džefris... žuvo.
- Prieš kelias savaites. - Ką?
Ne.
Robertą Gilsoną pašovė.
Jis irgi negyvas.
Robis ir Džefris.
Man labai gaila.
Ronai, man labai gaila.
Bet tu sveikas. Tu namie. Viskas...
Viskas bus gerai. Aš pažadu.
Kiekvieną popietę kalbuosi su motinomis, našlėmis.
Ką galiu joms pasakyti?
Jūsų sūnūs žuvo kare, turėsiančiame sustabdyti visus karus.
Ką galima pasakyti?
Žodžiai beverčiai. Bent jau šiuolaikiniai.
Skaitau liturgiją.
Man regis, tolimoje praeityje yra paguodos.
Visą laiką, kol tu sirgai
panelė Bret sėdėjo prie tavo lovos.
Nė sykio nenuėjo.
Buvai teisus jos siekdamas.
Ačiū.
Šis laiškas pasiekė tave keliaudamas aplinkkeliais.
Manau, jis jį rašė paskutinėmis savo dienomis.
"Mano brangus Džonai Ronaldai,
"mane labai guodžia tai, jog jei mane nudės šįvakar,
"liks gyvas bent vienas puikus A. K. B. D. narys,
"kuris įgarsins tai, apie ką svajojau, ir dėl ko mes visi sutarėm.
"Kad dėl draugijos nario mirties, esu įsitikinęs,
"A. K. B. D. neturi išsivaikščioti.
"Mirtis padaro mus, kaip atskirus individus, bjauriais ir bejėgiais,
"bet negali sunaikinti nemirtingojo ketvertuko!
"Telaimina tave Dievas, mano brangus Džonai Ronaldai.
"Kalbėk tai, ką aš mėginau kalbėti
"dar ilgai po to, kai aš nebekalbėsiu."
OKSFORDAS, PO KELERIŲ METŲ
- Labas vakaras, profesoriau Tolkinai. - Sveiki, pone.
Ką čia veiki?
Šiandien su vaikais kepėm uogienės pudingą.
Maiklas užsigeidė.
Jis su Džonu pastatė padėklą prie tavo kambario durų.
Tikiuosi, pavalgei.
Atleisk, aš...
Atleisk man.
Edit, diena buvo labai sunki. Niekas, ką rašau...
- Anksčiau rašydavai savo malonumui. - Žinau...
- Tu tai dievinai. - Žinau, dabar tai... beprasmiška.
Norėčiau, kad nuspręstum, ko iš tiesų nori iš rašymo, Ronaldai,
arba paliktum šį užsiėmimą.
Pone Tolkinai?
Ponia Smit.
Nepaprastai malonu jus matyti. Ačiū, kad atėjote.
Robertas Gilsonas buvo Karaliaus Edvardo mokyklos direktoriaus sūnus.
Taip, teisingai.
Regis, pamenu jo pamotę.
O kaip Kristoferis Vaizmanas?
Jis gyvas.
Tačiau jis...
Kai kurie mūsų gydosi kitokius randus.
Mano sesuo neteko trijų sūnų. Aš - dviejų.
Vos per vieną savaitę.
Man labai gaila.
Čia jūs sėdėdavote.
Taip.
Labai jauku.
Ačiū, kad pakvietėte mane čia.
Įsivaizduoju jus čia.
Visus.
Taip ir matau.
Tikriausiai buvo nepaprastai laimingi laikai.
Čia sėdėdavo Džefris.
Norėčiau prašyti jūsų leidimo
išleisti jo eilių tomą.
Jo eilių?
Mano galva, jis turėjo talentą.
Norėčiau, kad žmonės jas skaitytų.
Galėčiau parašyti pratarmę.
Nežinau, aš...
Nenorėčiau sutikti, pone Tolkinai.
Jo eilės nuostabios. Manau, tai svarbu.
Anksčiau mėgau poeziją.
Kartais pamanydavau, jog Džefris turbūt...
Atleiskite, bet nematau, kokia gali būti iš jų nauda.
Pati didžiausia.
Prašau manimi patikėti.
Nepažinojau Džefrio taip gerai, kaip būčiau norėjusi.
Ar jis buvo laimingas?
Papasakokite, prašau.
Ar jis pažino meilę?
Aš buvau našlaitis, kai atvykau mokytis.
Net pačioje pradžioje, kai dar nebuvome draugais,
Džefris buvo romus.
Geras.
Iš visų mano sutiktų žmonių Džefris buvo
toks žmogus...
Jis buvo tikras įsikūnijimas to,
ką reiškia mylėti.
Ir būti mylimam. Išties...
Štai kodėl tai taip svarbu.
Atleiskite man, bet jūs sakote, kad iš to negali būti naudos,
kokia nauda iš poetų, rašytojų
ar meno apskritai.
O aš nematau nieko naudingesnio.
Ypač tokiu metu. Ypač dabar.
Pratarmė būtų puiku.
Ačiū.
Prisimeni, kaip mama privertė mus bučiuoti medžius?
- Ir klausytis, kaip jie kalba. - Kažkokia juoda magija, tiesa?
Liaukitės jūs, laukiniai. Ateikite.
- Kas nori pakalbėti su medžiais? - Ei, palauk manęs.
- Ką tu galvoji? - Kuo tu vardu?
Mes geri. Nebijokite.
Vaikai, man reikia jūsų pagalbos. Padarysite?
- Namų darbus? - Ne, jei man pavyks.
- Noriu, kad paklausytumėte istorijos. - Kokios?
- Ar ji įdomi? - Tikiuosi.
- Ar ilga? - Nepaprastai.
Ar ji jau pradėta?
Taip, manau...
Manau, čia jau pradėta.
Apie ką ji?
Apie keliones. Nuotykius.
Magiją, žinoma.
Lobius.
Ir meilę.
Ir apie daug ką iš tiesų. Sunku pasakyti. Man regis...
Ji apie nepaprastas keliones.
Ir apie savęs paieškas.
Apie drąsą.
Bičiulystę.
Ji apie bičiulystę.
Draugystę.
- Apie mažus žmogeliukus, kaip tu. - Aš ne mažas!
Ne. Mažus kūnais. Bet ne savo dvasia.
Dar apie burtininkus.
- Burtininkus? - Taip, burtininkus.
Apie kalnus, drakonus, žygius...
Kristoferi, jei nusisuksi sprandą,
į ligoninę tavęs nevešiu.
Urve, giliai po žeme
gyveno
Hobitas.
"HOBITAS" IŠLEISTAS 1937 M. NUO ŠIOS KNYGOS PRASIDĖJO TOLKINO,
KAIP VIENO ŽYMIAUSIŲ FANTASTIKOS RAŠYTOJŲ PASAULYJE, KARJERA
ROBERTAS GILSONAS IR DŽEFRIS BEIČ SMITAS
ŽUVO 1916 M. VYKUSIO SOMOS MŪŠIO METU.
DŽEFRIO MOTINA IŠLEIDO SŪNAUS POEZIJOS RINKINĮ "PAVASARIO DERLIUS"
SU TOLKINO PRATARME.
KRISTOFERIS VAIZMANAS PO KARO KŪRĖ NEDAUG MUZIKOS.
JIS GYVENO IKI 1987 M.
NORS PO KARO JŲ DRAUGYSTĖ NEBUVO TOKIA KAIP ANKSČIAU,
DŽONAS RONALDAS SAVO TREČIĄ SŪNŲ PAVADINO KRISTOFERIU.
DŽONAS RONALDAS RUELAS TOLKINAS MIRĖ 1973 M.,
PRAĖJUS PORAI METŲ PO EDIT MIRTIES.
LIKO KETURI JŲ VAIKAI.
ANT JŲ BENDRO ANTKAPIO IŠKALTI ELFIŠKI VARDAI
IŠ TOLKINO MITOLOGIJOS
APIE MIRTINGĄ VYRĄ, PAMILUSĮ
ELFŲ PRINCESĘ.
Išvertė Egidija Tučkuvienė